Min skjønne -
- glitrende -
- sårede by.
Som lita jente i Oklahoma-
- ventet jeg hver uke på å få Newsweek og Life i postkassen.
Hva gjørde de på denne uka i New York?
Gikk på teaterstykker skrevet av europeere.
Hørte på jazz og strykekvartetter.
Jeg kom til New York da jeg var 17 og reiste vel egentlig aldri tilbake.
Stein for stein bygde jeg opp livet mitt.
Leilighet i en forkrigsbygning på Upper West side. Husleieregulert.
Fylt med musikk og bøker. En ektemann som var like glad i opera som i fotball.
To yndige barn i en god offentlig skole. En interessant jobb.
Å ja, karrieren min.
Som ung kvinne reiste jeg til Latin- Amerika og skrev om skitne kriger.
Jeg var ei modig og dum 25 år gammel jente. Ja, jente.
Selv om jeg nok kjempet imot det ordet den gang.
Jeg så lik, snakket med flyktninger, dukket unna bomber.
Eneste gangene jeg var virkelig redd, var kveldene for jeg fløy tilbake dit.
Da gjørde jeg en avtale med Gud.
Hvis jeg ble drept denne gangen, måtte noen mate katten min.
-Mamma, hva er det? -Julian, er du også våken?
Det var for jeg fikk barn å forsørge.
Uka etter angrepet besøkte jeg søsteren min.
Hun bor i Park Slope fordi hun er 10 år yngre enn meg.
På de 10 åra hadde Upper West Side priset seg ut av markedet.
Jeg liker Park Slope. Det er sånn som mitt nabolag var før.
De har nettopp fått tredje ungen. Og jeg måtte bare holde den babyen.
Den uka etter 11. september kunne du sopt inn en formue på å leie ut babyer.
Telefonen ringte, min søster tok den. Det var hennes venninne massøsen.
Vent, så skal du få snakke med søstera mi.
Hun ga krisemassasje til redningsarbeiderne.
Hun sa. "Jeg behandler en fyr som det er ille fatt med.
En brigadeleder i brannvesenet som mistet de fleste mennene sine.
Han må holde minnetaler og sier han ikke kan skrive dem. Han trenger en skribent.
Så jeg tenkte... Vel...
Når hørte jeg sist noen si at de trengte en skribent?
Jeg ringte til ham.
Han bodde rett nede i gata. "Kom nå," sa jeg, "jeg har et par timer."
Søstera mi tok med vesla ut imens.
Joan?
Hei.
-Hei. Nick. -Ja vel.
Jeg kondolerer så mye med det som hendte.
Jo da.
Det er en nydelig dag, det er helg og du har ungene å tenke på.
Du trenger ikke gjøre dette.
Ungene er ute og leker med venner, så det er helt greit.
Kaffe?
-Jo takk, om du har den klar. -Melk? Sukker?
Svart, takk.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre. Brannvarslingen kom og gutta rykket ut.
De har ikke funnet dem ennå. Noen familier vil ha en minnestund nå.
Så de kan komme seg videre i livet. Og jeg må stå fram og si noe i kirka.
Jeg har sittet over et papirark hele dagen uten å få ned et ord.
Ikke en setning.
Jeg står helt fast.
Jeg er ingen forfatter under vanlige forhold, men...
Hva skal jeg si til de familiene?
Kanskje jeg kan hjelpe. Jeg har aldri skrevet en minnetale for, -
- men jeg har skrevet noen taler.
Hvor mange sa du det var?
-Åtte. -Åtte?
Åtte mann.
Jeg mistet åtte mann.
Åtte minnetaler, altså.
Vi får ta ett trinn om gangen og gjøre så godt vi kan.
Du sa en av minnegudstjenestene er denne uka?
-Torsdag. -Da skriver vi den først.
Det er 350 mann savnet i brannvesenet.
De har vært savnet de siste 10 dagene.
Noen familier håper ennå på at de skal bli funnet i live i en luftlomme eller noe.
Mens andre familier sier: "Nei, de er døde."
De vil ha minnegudstjenesten, og gå videre. Men de har ikke noe lik.
Akkurat.
Så vi plasserer et fotografi der kista skulle ha vært.
Og så holder vi minnetalen ved siden av bildet.
Men vi snakker om 350 mann.
I et dårlig år mister vi kanskje seks.
Dette skjedde på én dag. Én time.
Det er 350 minnegudstjenester. Og hvis likene blir funnet, -
- vil noen av familiene ha begravelse.
Det blir 700 minnestunder og begravelser. Vi kan holde på med det i et år.
Jeg håper bare ikke at alle vil ha begravelse også.
Ja.
Hvilke minnegudstjenester er fastlagt til nå?
Jeg har det her, i mappa.
Jeg har ei liste.
Bill Dougherty er først, på torsdag.
Jimmy Hughes er nestemann.
Deretter er det Patrick O'Neill.
Den blir tøff. Han var bestevennen min.
Han var en bra mann.
Kona hans vil ha den på bursdagen hans.
Dagen etter er det Barney Keppel.
Det blir tøft for gutta, alle var så glade i Barney.
Da er det fire vi må skrive i dag. Vi tar det trinnvis, så godt vi kan.
Mennesker har holdt minnetaler i tusener av år.
Du gjør dette for familiene, for å trøste dem. Det er for dem.
Det blir ikke om det som skjedde den dagen, men om hvem de var. Om dem.
Det er det du kan gi familiene deres.
Jeg hører alle disse talene av politikere på tv.
Om den og den helten. Jeg kjenner meg ikke igjen.
Derfor er det bra at du gjør dette. Du kan gi de etterlatte noe de kjenner igjen.
Du kan gjøre det.
Så fortell meg om Bill.
Bill, ja. Det er problemet. Det er ikke så mye å si, egentlig.
Alt heltepratet høres ut som det handler om folk i en film. Bill var ikke sånn.
Han var en vanlig fyr, stakk seg ikke ut.
Kom Bill inn i et rom, la ingen merke til det.
Men du kan ikke si det i en minnetale.
Spol tilbake litt. Bare fortell om ham. Hvordan så han ut?
-Hva faller deg inn når du tenker på ham? -Hvordan han så ut?
Han så ut som en rørlegger.
Ikke særlig høy, rødlig hår.
Midt i førtiåra.
Men han var-
- den eldste der. Og alle de unge søkte råd hos ham.
De fulgte med ham for å vite hva de skulle gjøre.
"Mennene mine," kalte han dem.
Når du lukker øynene, hvor ser du ham da? Hva gjør han?
Bare prøv.
-På kjøkkenet. -På kjøkkenet?
Gutta tilbrakte mye tid på kjøkkenet. Det er mye dødtid mellom utrykningene.
Og jeg ser Bill sitte der og prate.
Han sier: "Mennene mine trenger ditt og mennene mine trenger datt."
Bill brukte mye tid på å sitte på kjøkkenet og prate.
Ja.
Og han...
Han var skikkelig flink med de yngre. Han tok dem med, viste dem ting.
Han var en skikkelig nestor.
Han hadde vært der i 16 år. Det begynner jo mange nye, -
- og de kan være et slit for de eldre. De vet ikke hvor noen ting er.
En sånn som Bill kunne ha avfeid dem, men nei, han passet alltid på dem.
Han tok dem med, viste dem utstyret og hvordan de skulle bruke det.
Var han familiemann? Var han religiøs?
Bill var veldig stille. De fleste på jobben visste ikke engang at han var gift.
Jeg vet han gikk i kirka.
Jeg vet han gikk til messe, men han gjorde aldri noe nummer av det.
Han var stolt av å være irsk.
Vel derfor han var brannmann, det ligger i det irske blodet.
Han elsket denne byen. Han elsket New York, hver krik og krok av den.
Disse gutta lærer byen å kjenne inn og ut. Alle de skjulte stedene.
Og Bill ville vite historien bak alt.
Jeg husker at han en gang kom til meg og sa:
"Nick, jeg har lest en flott vandrerguide for Flatbush Avenue."
Flatbush Avenue?
Du vil ha sånne karer på laget, særlig i gatemylderet i Downtown.
I dag får du opp et datakart når en brann varsles.
Likevel kan du få gale opplysninger, eller du skal til et bygg uten adresse.
-Eller uten dør ut mot den gata. -Det har jeg aldri tenkt på.
Jeg vet ennå ikke hva som skjedde.
Jeg kan ikke finne noen som så brigaden min.
De tok utstyret og sa til sjåføren på brannbilen at de skulle til Tower One.
De kjørte ned West Street i fullt utstyr da det andre flyet traff.
Kanskje de da dro til Tower Two. Vi vet ikke hvor vi skal lete etter dem.
Hva mer var Bill glad i? Sport?
Musikk?
Du sa han var mye på kjøkkenet. Likte han å lage mat?
Bill var ikke akkurat noen kokk.
Alle gutta, de...
De lager mat til hverandre på omgang.
Noe av maten er helt grei. Men for det meste er den ille.
Jeg kaller matlagingen deres tapre forsøk med skrøpelig resultat.
Og hver mann har sin egen...
-Ja? -Hver mann har sin egen spesialitet.
Han lager den når det er hans tur. Som rosa, halvrå kylling med vond ris.
Men Bill, han satt der og smakte på det.
Han kunne være temmelig spydig da.
-Så han var mer en kritiker. -Ja, Bill var brannstasjonens matkritiker.
Han kunne ta dem skikkelig på kornet. Men ikke ondsinnet, det var han aldri.
Dette er bra. Dette funker.
Du vil fortelle om en folk kjenner igjen, ikke bare en helgenfigur i gips.
Les dette. Det begynner her og hopper dit.
Fint om du kan lese det høyt, så jeg kan høre det.
"Jeg er Nick Costello, sjef for brannbrigade 60.
Jeg jobbet sammen med Bill Dougherty lenge.
Jeg vil kondolere alle i Bills familie som er her sammen med oss i dag."
Ja, det er bra.
"Vi har hørt mye om helter, og Bill var en av dem.
Han ga sitt liv for å hjelpe andre og det er en edel sak.
Men Bill var en stille helt.
Han var aldri den som viste seg, aldri brautende.
Han var brannmann i 16 år, og en god en.
Han hadde den viktigste egenskapen en god brannmann kan ha: Han var totalt -
- pålitelig."
Det stemmer. Han var pålitelig.
"Etter hvert innså vi hvor viktig han var for de nye gutta ved brannstasjonen.
Det kan være et ork for erfarne karer stadig å lære opp de unge.
Men Bill passet alltid på de nye og viste dem saker og ting.
Og han gjorde det på sin stille måte, slik at de aldri følte seg underlegne.
'Mennene mine,' kalte han dem.
'Mennene mine."'
Det er ham.
Det er dine ord, jeg satte dem bare ned på papiret.
Det er ham.
Her er mer.
-Vil du at jeg skal lese det høyt? -Hvis du kan.
"Han var som en eldre bror for dem, passet alltid på dem. De verdsatte det.
Og jeg verdsatte det. Du må ha sånne som Bill for å bygge opp et sterkt team.
De sier kanskje ikke stort, men de holder ting i hop.
Hvis Bill ikke hadde vært brannmann, kunne han ha vært matkritiker.
Bill var mye på kjøkkenet, pratet med gutta og evaluerte matlagingen.
Når Bill smakte på en tvilsom rett, kunne han være skikkelig spydig.
Restaurantene i New York kan være glade for at han valgte en annen jobb."
Ja, gutta vil like det.
"Hva var Bill glad i?
Han var glad i familien sin. Han var glad i denne byen.
11, september var han eldstemann, en nestor de yngre kunne ty til.
En som var stødig og profesjonell og som kunne vise vei.
Vi vet at Bill og byens andre brannmenn reddet tusener av liv den dagen.
Hundrevis av mennesker og tusener av deres familiemedlemmer-
- kan leve videre takket være dem.
Vi kan kun takke dem og minnes dem.
Og be om Guds gode velsignelse for dem de har etterlatt seg."
-Så det funker? -Å ja.
Nå har jeg noe å si, noe å gi dem når jeg går opp dit.
Det er bra.
Er alt bra med deg?
Det var det vi spurte hverandre om resten av den septembermåneden.
Hva var svaret?
Steinen er sluppet i vannet. Innfallspunktet er deg selv.
Var du til stede på Ground Zero, skadet, nesten kvalt, -
- dekket av hvit aske?
Ikke det? Da er vel alt bra med deg.
Første ringen i vannet etter steinen: Er alt bra med familien din?
Mistet du noen i Twin Towers eller i flyene?
Neste ringen er venner. Er alt bra med dem?
Og så: Om noen døde i Twin Towers -
- som du spiste middag med og syntes var hyggelig...
Er alt bra med deg?
Og så: Om du ser plakaten av en savnet på T-banen og gripes av sorg...
Er alt bra med deg?
Hvis alle plakatene en dag er borte, så er de også borte.
Er alt bra med deg? Er alt bra med noen i det hele tatt?
Forste uka kjøpte jeg kaffe på vei til jobben. Servitøren ga meg den og sa:
"Har har du vekslepengene. Gud signe Amerika."
Jeg pustet dypt og sa: "Er alt bra med familien din?"
-Og han sa: -Kun to savnet.
Kun to.
Og jeg sa:
Jeg håper du finner trøst.
Bare folk i Oklahoma snakker til kaffeservitører.
Men der kan du i det minste si God Bless.
Her vet du ikke om de har en Gud. Eller om du har en Gud.
Eller om noen har en Gud. Men det er samme Gud, som vil de samme tingene.
Alle ferdes vi i vårt spor: Nabolag, jobb, -
- venner, foreldrene til barnas venner.
Samme hvor stor en by blir, kan du kun bo i den ved å bo i din landsby.
SAVNET
Mamma, kan vi se ut vinduet?
Kjempekult, altså.
Når du kommer i en viss alder, har den neste du møter-
- en logisk tilknytning til de som kom for dem. Venn av en venn.
Nick og jeg skulle ikke ha møttes.
Du kunne ikke skape et annet livsløp for ham som ville lede til meg.
Eller et livsløp for meg som førte til ham. Etter 11. september-
- skiftet folk i hele New York spor.
Jimmy. Hva kan jeg si om Jimmy?
Han var den nye fyren.
Han var fremdeles på prøve. Jeg kjente knapt fyren.
Jeg møtte aldri familien hans.
Kjæresten hans kom ned på brannstasjonen i forrige uke.
Hun var ei fin jente. Hun sa han drev med sykkelsport.
Og at sykkelklubben i Flushing holdt en minnestund for ham.
De hadde blomster på sykkelstyrene.
Men det er egentlig alt jeg vet om ham.
-Hvor lenge var han der? -Han var på stigelaget et par uker.
Hadde vært på pumpelaget i sju uker. Vi gjør sånn med de som er på prøve.
Sju uker på pumpa, sju uker på stigen.
Stige og pumpe er to mannskap som jobber side ved side.
Pumpemannskapets oppgave er å få vann fram til brannen.
Et brannmannskap som får slangene fram dit de skal.
Mens vi på stigen sørger for ventilasjon, inngang og søking.
Så dere har en sånn stigegreie.
Nei.
Du skjønner, det er én bil med pumpe og brannsprøyte og én...
Å, du mener stige. Det har vi.
Vi har masse utstyr. Mange stiger.
Vi har en sammenleggbar stige som blir så kompakt at du kan bære den.
En fin greie.
Vi har mange ting. Vi har elektroniske sensorer.
Vi har ansvar for å slå inn dørene, så gutta med slangene kommer inn.
Pumpe og stige. Vi jobber ut fra samme brannstasjon -
- og det hender vi vanker sammen.
Men vi kjenner ikke karene på deres lag så godt som våre egne.
Så Jimmy hadde nettopp begynt der. Hvordan var det for ham?
Han måtte jo lære fort.
Men han var lærevillig, maste alltid om at vi skulle vise ham mer.
Jeg tror han hadde venner som var brannmenn.
Hvor gammel var han?
Jeg har det her.
22.
Hva slags ting likte han?
Hvordan så han ut?
Jeg vet ikke. Han hadde ikke vært der så lenge da alt dette skjedde.
Dette er fryktelig. Dette er fryktelige greier.
Men sant å si, -
- så husker jeg ikke ansiktet hans.
Vi skal klare dette.
Vi skal finne ut av det.
Alle sammen kommer inn på kontoret ditt første dagen.
Ja, det gjør de. Jeg tar dem i hånda og sier:
"Velkommen hit, dette er beste jobben i verden."
To uker før tok jeg ham i hånda, men sa ikke at han kom til å bli drept.
Du visste det ikke.
Hvordan var han i jobben?
Jeg vet i grunnen ikke. Han var ny.
Hvis han tabbet seg ut, hadde du vel fått høre det?
Ja, jeg får alltid høre når de tabber seg ut, men jeg hørte ikke noe sånt.
Så han tabbet seg ikke ut, han klarte seg altså fint.
Han tok prøvetida si...
Alle må gjennom en prøvetid, så vi kan jo snakke om det.
Ja.
-Hvordan fungerer den? -Prøvetida?
Forst tar du prøven, så er det en beinhard fysisk test.
Så er det papirarbeid, masse papirarbeid.
Tonnevis med papirarbeid.
Så drar du hjem og venter- lenge. Du tror det aldri skal ta slutt.
De fleste blir avvist, men er du heldig, får du telefonen:
"Dette er brannmann ditt og datt, kom hit til stasjonen, du er tatt opp."
-Og så? -Så begynner du.
Du møter opp, holder gluggene åpne og kjeften igjen.
Han kom samtidig som en annen aspirant: Hipolito Diaz.
Det navnet er helt herlig: Hipolito Diaz.
Hvor får de disse navnene fra? Høres ut som en baseballspiller:
"Slagmann for Mariano Rivera er nå Hipolito Diaz."
Han er også savnet.
Savnet sammen med gutta i pumpebrigaden.
De begynte i løpet av sommeren?
Var det en sommer med mye å gjøre? Hvordan var det i ukene før?
Ikke noe spesielt. Bare småting.
Falske alarmer, brann i søppeldunker og sånne ting. Men de var...
Men de var rastløse.
De var utålmodige.
-Det var dette de hadde ventet på. -Jimmy hadde ikke sett mange branner?
11. september var første storbrannen hans.
Les dette.
"Jeg er Nick Costello, sjef for brannbrigade 60.
Vi er her for å hedre minnet om Jimmy Hughes. Jeg vil kondolere familien."
Det er bra.
"Jimmys jobb var å lære mest mulig fortest mulig.
Etter noen uker kunne vi alt se at han kom til å bli flink i jobben.
Han var stille, hjelpsom og hardtarbeidende.
Gutta likte ham og de er gode menneskekjennere.
Den morgenen i september skulle Jimmy ut på sin første storbrann.
Han jobbet med eliten i bransjen og han holdt tritt med de beste.
De var klare for denne dagen. De hadde valgt denne jobben, der du våger alt.
Der du våger livet for å redde andre.
I sorgen vår skal vi huske det.
Da Jimmy begynte hos oss, kom han inn på kontoret mitt og jeg tok ham i hånda-
- og sa det jeg sier til alle nye:
Dette er den beste jobben i verden."
Jeg ville si at det er den viktigste jobben i verden.
Kanskje det siste ikke er helt riktig.
Den beste jobben i verden, kan jeg si det foran familien hans?
Men det er sant.
Jeg har drevet med det i 20 år, kan ikke tenke meg noe annet.
-Jeg tror deg. -Og disse gutta...
Disse gutta, de er ikke til å tro.
Mer kaffe?
Ja, hvorfor ikke?
Den er antakelig litt kald.
-Kaffen på brannstasjonen er virkelig ille. -Jeg drikker mye dårlig kaffe.
Den er skikkelig ille. Helt forferdelig.
Jeg pleier ikke å drikke kaffe så sent.
Jeg har pizza!
Det begynner å bli sent, jeg får gå. Du har ting å gjøre i helga.
Vi er ikke ferdige.
Da vi snakket sammen på telefonen tenkte jeg på alt jeg har å gjøre i dag.
Ikke noe er viktigere enn dette. Neste uke må jeg tilbake på kontoret.
Og med ungene og alt kan det bli vanskelig å komme tilbake da.
Så la oss gjøre det vi klarer i dag.
Patrick.
Vi må skrive om Patrick.
Faktum er...
Jeg tror jeg fortrenger det når det gjelder ham.
Jeg kan sitte på kontoret og døra går opp og jeg tror at han kommer inn.
-Patrick O'Neill. -Ja, Patrick.
Den mannen levde et fullverdig liv. Han hadde alltid noe på gang.
Jobben, familien, kirka.
Jeg husker jeg spurte ham en gang: "Hva gjør du denne helga?"
Han sa...
Han sa: "Jeg skal på kirkeutflukt."
Jeg visste ikke engang at kirkene arrangerte slike utflukter lenger.
-Unger? -Fire.
Kristie, nygift, 25 år.
Tvillingene er 14 og Theresa er 10.
Kona heter Mary-Rose.
Han har bursdag nå snart.
Han blir 47 neste måned.
Hvor lenge var han i brannvesenet?
Patrick begynte der for fire år siden.
Når du er ny, er du usikker på alt, men jeg så ham vokse i jobben.
For han visste dette var jobben for ham og var sikker på at han ville klare den.
Det er sånne ting som gjør en til leder. Gutta sluker sånt rått.
-Så mennene så opp til ham? -De ville ha noen de kunne følge.
Det er forskjellen på å være sjef og å være leder.
Patrick var to uker fra å ta befalsprøven. Og han ville klart den.
Når jeg tenker på ham, er det mottoet vi hadde i infanteriet som faller meg inn:
"Følg meg."
Sånn var det han var. Trygg. "Følg meg."
Og det gjorde de.
Den morgenen også.
Er mennene redde noen gang?
Alle er redde. De innrømmer det bare ikke.
Akkurat.
De trenger en å følge.
En som tar gode beslutninger, som er rolig når det gjelder.
Hva slags bilde har du av ham? Når du tenker på ham, -
- hvor er han da? Hva gjør han?
Jeg ser ham for meg når han går.
Med lange skritt, som et tog ingen klarer å stoppe.
Pat kunne skreve over et rom på to skritt.
Jeg ser ham lede fem mann fram til en bygning, ta mål av den.
De gjør det når de kommer til en brann. De går rundt og tar mål av den.
Og jeg ser fem mann bak ham som løper for å holde følge.
Hele tida lytter de til ham og lurer på hvordan jobben best kan gjøres.
-Hvordan motiverer han dem? -Med masse ros. Særlig på...
På kjøkkenet.
Han fulgte nøye med dem også, særlig de nye, aspirantene.
"Denne er bra," sa han hvis han likte noen. Men du lurte ikke Pat.
Kom det en egotripper på stasjonen, så hadde Pat ham under oppsikt.
-En egotripper? -Vi kaller dem det.
En som kun passer på seg selv.
-Så Patrick var en skikkelig grepa kar. -Ja.
Han var et forbilde for karene.
I fjor, da Barney Kappel hadde en episode med politiet, -
- hjalp Patrick ham. Etterpå sa Barney til ham:
"Etter dette er jeg et nytt menneske. Nå er det jobb, kirke og hjem, som deg."
-Det må han ha likt. -Jo, men han visste det ikke ville vare.
For Barney holdt det med jobb og kirke til fredagen. Kanskje bare torsdagen.
Men Barney mente ikke noe med det. Han havnet bare i sånne kniper.
Han og Dave. Barney og Dave.
Patrick snakket mye om barna sine?
Hele tida: "Frankie har fotballtrening i helga.
Jeg møter Kristies svigerforeldre søndag. Theresa har solokonsert i kveld."
Den mannen hadde et fullverdig liv.
En gang sa han til meg at han hadde lagd Waldorf-salat til kirkeutflukten.
Og at jeg burde bli med en gang. Ante ikke at de ennå hadde sånne.
Kan ikke si at jeg har vært på mange i det siste.
Ingen har det noe gøy lenger.
Nei.
Det var noe...
I går kveld - et tangobryllup.
Det er sant, jeg var i et tangobryllup.
Han er japansk, hun en blondine fra California.
De møttes i tangoklubben sin i Central Park.
Bryllupet ble holdt i en restaurant i 38. Street.
Hele restauranten var dekorert i hvitt og sølv med levende lys.
De hadde til og med en tangotrio, ekte argentinere.
De spilte og etter middagen danset folk. Ti par.
Brud og brudgom. Gud, de var så flinke.
Tangoen er en vanskelig dans.
Kvinnene var skikkelig stilige, med oppsatt hår og greier.
Og de gikk i høyhælte sko med spisse tær.
På dansegolvet gnistret det formelig av føttene deres.
Gud, det var nydelig.
Det var som et innslag av en drøm midt oppi alt dette.
Jeg danser. Det er hobbyen min.
Er det sant - danser du?
Jeg har tatt dansetimer i årevis.
Jeg deltar ikke i konkurranser og sånt.
Jeg liker å lære nye ting og perfeksjonere trinnene mine.
Og folka der er helt topp.
-Hva danser du? -Alt mulig. Swing, ballroom...
Tangoen står øverst. Den er vanskelig. Du kan studere tango svært lenge.
Liker du å danse?
Jeg liker det, men ikke mannen min.
Så jeg får ikke sjansen. Men da jeg så på dem, fikk jeg lyst.
Danselærerne deres var der. Jeg har aldri sett sånn dansing.
En gang gikk jeg i et selskap og danselæreren min var der.
Og hun bød meg opp.
Det var utrolig.
Hun hadde alt som skulle til. Ramma. Hun var perfekt.
Du kan ikke trå feil når du danser med den perfekte.
-Ramma? -Ja, ramma.
En usynlig rute du står i og holder deg innenfor. Ramma.
Du skyver dansepartnerens hånd...
Gi meg hånda di.
Du skyver partnerens hånd og det kjens som en haug kokt spagetti. Ikke bra.
Gi meg hånda igjen. Og gi meg litt motstand denne gang.
Bare litt. Litt mindre.
Skyver du partnerens hånd sånn, så må du kjenne -
- kroppene bevege seg sammen.
Sånn.
Ellers duger det ikke.
Er du heldig, flyter bevegelsene sammen og dere er totalt synkronisert.
Det kan være vanskelig for dagens moderne kvinner.
De er så profesjonelle og velutdannede og vant til å bestemme selv.
Men når du danser, må du kunne la deg føre.
-Du må følge. -Du må gi etter.
Det er ikke så vanskelig.
La meg vise deg. Reis deg.
Reis deg.
Legg fra deg blokka.
Kom her.
Greit...
Dette er ramma.
Det er åtte grunntrinn i tangoen.
Da prøver vi.
Ikke se ned - se opp.
Vi prøver igjen.
Det skjedde selvsagt ikke.
Vi danset ikke. Han ga bare hånda mi det lille skyvet, -
- som demonstrasjon av en håndbrems. Det hele forløp veldig sømmelig.
Når jeg så på ham siden, la jeg merke til hvor lett han var på foten.
Han kunne nok bevege seg raskt og effektivt gjennom ild og knust glass.
Jeg kunne se ham for meg svinge dansepartneren sin -
- og smile mens føttene deres smalt synkronisert på plass.
Jeg kunne se Jimmy Hughes forsere en bakke på sykkelen sin.
Og Patrick O'Neill med ungene sine og salaten sin på kirkeutflukt.
Det fikk meg til å undres hva jeg for så når jeg gikk forbi en brannstasjon.
Jeg hadde aldri tenkt på at det var et kjøkken der inne.
-Hvordan er det med dere? -Bare bra.
Jeg bor i nabolaget og ville bare stikke innom og takke dere for alt.
-Og kondolere fra oss alle. -Takk.
-Om det er noe vi kan gjøre... -Vi setter pris på det.
Får jeg spørre om dere har et kjøkken inne på brannstasjonen?
Ja.
-Ovenpå, eller..? -Nei, i første etasje, på baksida.
-Og dere lager mat der? -Ja.
-Er dere flinke kokker? -Spørs hvem vi får pizzaen fra.
-Du ville si at noen er bedre enn andre. -Ja, noen er bedre enn andre.
-Er dere på pumpe eller stige? -Vi er på pumpe.
-Så dere spyler vann på brannen. -Ja.
Dere skal vite at vi alle støtter dere. Og hvis det er noe vi kan gjøre...
Vi stiller gjerne opp. Ta godt vare på dere selv.
Takk. Ha det.
Jeg innså da at når jeg så noen på gata, da så jeg kun den ytre skyggen hans.
Resten, det viktige, levde i lag på lag bakenfor det jeg kunne se.
Vi aner ikke hvilke undere som skjuler seg i mennesker rundt oss.
-Hvor var du den morgenen? -Jeg var hjemme.
I Brooklyn. Da det skjedde, gikk jeg ut på gata og så Twin Towers stå i brann.
Jeg skulle ikke på vakt for kl 18. Vi jobber skift.
Patrick hadde morgenskiftet.
Jeg stemplet inn kl 10.15.
Jeg kom dit 20 minutter etter at Tower Two raste sammen.
Bilen og mannskapene kjørte ut kl 08.52.
Det er et videokamera med klokke på porten til brannstasjonen.
Du kunne se dem dra.
Vi mistet 14 mann.
Seks fra pumpe og åtte fra stige.
To overlevde. To sjåfører.
Han som kjørte pumpevogna og han som kjørte brannbilen.
Det siste Pat sa, var: "Vi drar til Tower One."
Det skjedde noe helt idiotisk.
Du vet disse store, oransje trafikk-kjeglene i plast?
På veien traff stigebilen en sånn. Den kilte seg fast mellom dekk og felg.
Den måtte fjernes for de kunne kjøre videre.
Steve, sjåføren, strevde bannende med å få den løs, men klarte det ikke.
Pat sa: "Vi kjører, det er bare et par kvartaler. Steve kan møte oss der.
Vi drar til Tower One."
Til slutt fikk Steve kjeglen løs og kjørte etter dem dit.
Han sto i lobbyen i Tower One og så etter brigaden sin.
Så ble han blåst ut av lobbyen i One av trykket da Tower Two raste sammen.
Han ble blåst ut av lobbyen.
Den idiotiske trafikk-kjeglen reddet livet hans.
Jeg prøver å finne ut av det...
Kvelden før spurte jeg Pat hvilket skift han ville ha.
Vi gjorde stadig vekk det.
Vi byttet ofte skift. Han hadde alltid en eller annen grunn:
"Jeg jobber i dag, så jobber du i morgen.
Frankie skal på fotballtrening, jeg må ditt, jeg må datt." Alltid en grunn.
Men den dagen sa han bare: "Jeg tar skiftet tirsdag morgen."
Uten å angi noen grunn.
Jeg er i live og han er død.
Og jeg vet ikke engang hvorfor.
Jeg ligger våken om nettene og bare tenker.
Hva var grunnen?
Det fins ingen grunn.
Denne fyren virker for perfekt.
Han må da ha hatt noen feil.
-Feil? -Ja, kom igjen.
Vel, han var perfeksjonist.
Han ble sprø hvis noe ikke virket, eller hvis det var rotete.
Så han aspiranter drive dank, fikk de vær så god finne seg en feiekost.
Eller så han dem sitte på kjøkkenet, sa han: "Les ei bok!" Sånn var Pat.
Ja vel. Er det en feil?
Men det er menneskelig. Og vi må gjøre ham menneskelig.
Hver dag på kontoret, når døra går opp, tror jeg at han skal spasere inn.
Si hva du syns om dette.
"Jeg vil kondolere familien hans, som er her sammen med oss i dag.
Det er umulig å tenke på Patrick uten å tenke på dere.
Selv når han jobbet for fullt, hadde Patrick alltid familien sin i tankene.
-Det er inntrykket mitt av ham." -Det er bra.
"Karene så opp til ham for måten han jobbet på, og for måten han levde på.
Arbeid, kirke og hjem, det var mottoet hans."
Det var det Barney sa var mottoet hans.
Jeg er ikke sikker på at Patrick selv sa det var mottoet hans.
Behold det. Det høres bra ut.
"Patrick O'Neill var en stor mann som skred fram med lange, sikre skritt.
Når han gikk mot en brann, ledet han an. De andre måtte småløpe for å holde tritt."
-Det stemmer, jeg var blant dem. -Det kan vi ta med.
"Han satte sin stolthet i aspirantene, -
- og han ventet samme innstilling fra dem som han hadde selv.
Tok Patrick en av dem i å drive dank, -
- gjorde vedkommende klokt i å finne seg en nød-kost på flekken."
En nød-kost. Den er god. Den liker jeg.
"11. september var det to uker til Pat skulle tatt befalsprøven.
Det er ingen tvil om at han ville ha bestått den med glans.
Når jeg tenker på Pat, tenker jeg på infanterimottoet Følg meg!
Han sa helt sikkert det den morgenen da de forlot brannbilen: "Følg meg!"
Der han skred med lange skritt som gjorde karene hans trygge og sikre.
Jeg blåser i at Pat aldri fikk tatt den befalsprøven.
I mine øyne er en befalstilling det minste av det han fortjente.
Patrick O'Neill var mange ting for mange mennesker.
Leder, venn, bror, ektemann, far.
Og ingen av oss som er her vil noensinne glemme ham."
Jeg beklager så mye. Jeg skulle ikke ha belastet deg med alt dette.
Herregud, dette er mindre enn ingen ting i forhold til det du ble utsatt for.
Du sto på utsiden av dette, og jeg dro deg inn. Det hadde jeg ingen rett til.
Sto jeg på utsiden av det? Det vil jeg ikke gjøre.
Dette er min by også. Jeg kan ikke bare se dette på tv, jeg vil gjøre noe.
Men dette er alt jeg kan. Ord. Jeg vet ikke hva annet jeg kan gjøre.
Det er i orden, de er dine verktoy.
Folk må få fortelle sin historie.
Og du får i deg noen toksiner når du lytter til smerten.
Det er som avtrykket en hånd etterlater seg i råleire.
Også de som forteller sine historier vet dette.
Etter at det skjedde, våknet jeg hver morgen med utvisket minne om det.
Et kort øyeblikk etter en god natts søvn.
Så husket jeg: Jo, det skjedde.
Og nå må jeg leve meg gjennom nok en dag med den vissheten.
Kanskje vi bør slutte. Du er utslitt, jeg ser det på deg.
Sa du ikke at minnegudstjenesten til én til var fastsatt?
Barney. Barney og Dave, mine to ville menn.
Daves er ikke fastsatt ennå.
Barney.
Fortell meg om Barney.
Barney. Vel...
Alle var glade i Barney.
Han og Dave havnet alltid i trøbbel.
De hadde alltid noen sprø påfunn.
En gang fant han en '69 Thunderbird i Wyoming og skulle dit og kjøpe den.
De to gutta krysset USA i det vraket av en T-bird da de skulle vært på jobb.
De ringte fra f.eks Sør-Dakota og sa: "Slapp av, sjef, vi er på vei."
Til slutt var de tilbake og kunne fortelle.
En sånn skrøne de forteller på kjøkkenet, og som blir mer utbrodert for hver gang.
Han var en fyr som likte å fleipe, med noen skikkelig dårlige vitser.
Men siden han lo så godt av dem selv, fikk han alle med på notene.
En fyr du var nødt til å like.
-Populær. -Vel, ja.
Og nei.
Dette er en fyr midt i trettiåra som ennå bor hjemme hos foreldrene.
Et eldre tysk ektepar som aldri har kalt ham Barney, men Bernhardt.
-Bernhardt. -Ja, som mora sa: Bernhardt!
Han hadde eget verksted på stasjonen og gjorde alt sveisearbeidet for oss.
Og over arbeidsbenken, der du henger skiftenøkler og sånt, -
- der hadde hvert verktøy sin faste plass, med et tegnet omriss av verktøyet.
Faren min er sånn.
Vi har et digert aggregat som det trengs to til å flytte på.
Til et verktøy vi bruker ved trafikkulykker.
Noen kaller den "Livets Kjever", en svær hydraulisk saks.
Barney fant fram målebåndet og lagde ei helt ny håndtralle -
- som passet nøyaktig inn på brannbilen og som én mann lett kunne trille alene.
-Høres genialt ut. -Vi visste ikke vi trengte den engang.
Sendte vi ham til jernvaren for å handle noe, lagde han det selv i stedet.
Arbeidsbenken hans var boltet fast. Den skulle ikke flyttes på.
En gang ble en fyr overført til oss.
Han hadde med seg en treningsbenk.
Vi satte den på trimrommet og gutta brukte den.
Tida gikk, og fyren ble forflyttet igjen. Og han ville ta utstyret sitt med seg.
Barney kikket bort på Dave og sa: "Det blir ikke aktuelt."
Han går inn og sveiser fast hele greia. Du kan bruke den, men ikke flytte den.
Den treningsbenken kunne ikke rikkes, og fyren kunne ikke gjøre noe med det.
Han ble sint.
-Hvordan så Barney ut? -Han var høy.
Tynn i håret, litt tykkfallen. Ikke akkurat flott å se på.
Han og Dave gikk ofte på byen sammen for å sjekke damer.
Men Barney hadde sjelden hellet med seg. Han håpet alltid på-
- å treffe en kvinnelig sveiser. Det var drømmejenta hans.
Så hver gang han traff noen, spurte gutta: "Barney, kan hun sveise?"
-Fra Flashdance. -Akkurat.
Å Gud.
Alle ble innkalt den dagen, men jeg var ikke sikker angående Barney.
Han hadde ikke vakt, men hadde ikke meldt seg.
Så mens jeg sjekket rapportene lurte jeg hele tida på hvor Barney var.
Hva skjedde?
Tida gikk, -
- og så husket vi videoopptaket fra stasjonens overvåkingskamera.
Vi så på opptaket. Det var like for ni om morgenen.
Vi kunne se Barney komme i bilen sin, gå ut og snakke med Dave.
Plutselig blir gata og fortauet fylt med papir.
Brigadene rykker ut. Barney og Dave rykker ut.
De snur seg og går bort.
I hjelm og fullt utstyr.
De går bort.
Når vender vi tilbake til normalen? Jeg spurte noen om det forleden.
Kan vi vende tilbake til normalen?
Han sa: "Vi vender tilbake til normalen, men normalen vil være en annen."
Dette er den nye normalen.
Byen er annerledes. Vi har mistet peppen.
Vi er blitt stumme.
Vi har mistet masse.
Jeg blir sint. Hvordan kan du kjøpslå med Gud under slike forhold?
Mine krav er klare, det innså jeg her om dagen på T-banen.
Jeg vil ha dem tilbake.
Jeg vil ha dem tilbake. Alle sammen, noe mindre nøyer jeg meg ikke med.
Jeg skal si hvordan det kan gjøres.
Vi spiller bare båndet baklengs, begynner med selve sammenstøtet.
Støv og stål reiser seg og danner de to bygningene igjen.
Flammene suges inn i Tower Two igjen, og deretter i Tower One.
Flyene flyr baklengs over elva, tar en sving og lander baklengs i Boston.
Alle går ut av flyene og kjører baklengs hjem.
Karene i stigebilen kjører baklengs. Barney er der.
Ved siden av Dave.
Nå sitter Jimmy foran, Patrick bak. De går inn i bilen og rygger ut.
Den oransje kjeglen faller ned på gata, bilen kjører baklengs til brannstasjonen.
Barney setter seg i bilen sin og rygger hjem.
Det er kravet.
Men jeg har ikke noe å tilby til gjengjeld.
Jeg er Nick Costello fra brannbrigade 60.
Jeg er her for å hedre minnet om vår kjære venn og bror Bernhardt Keppel.
Jeg overbringer min dypfølte kondolanse til foreldrene, ekteparet Keppel, -
- som er her sammen med oss i dag.
Jeg håper disse ordene kan si dere noe om hvor mye Barney betydde for oss.
Og om hvor høyt vi satte ham.
Og om hvordan han lyste opp våre liv.
Hva kan jeg si dere om Barney?
Han gjorde deg lett til sinns. Han hadde en ustoppelig humoristisk sans.
Han var morsom.
Han hadde en glad latter som trillet ut av ham og som rev deg med.
Humor var like naturlig som å puste. Men Barney kunne et håndverk også.
Han var metallarbeider. Han satte ting i stand.
Det var ikke noe han likte bedre enn gammelt metall.
Barney var genial med metall. Han kunne sveise det, bøye det, bolte det, bore det.
Og så brukte han sin kreativitet.
Så han noe på stasjonen som ikke funket som det skulle, -
- fant han fort en løsning på det.
Som aggregatet til den hydrauliske saksa vi bruker ved trafikkulykker.
Barney lagde ei tralle til det som passet perfekt inn i brannbilen.
Han hadde fikset noe for vi hadde definert problemet.
Sånn var han.
Vi er avhengige av verktøyet vårt, det er uhyre viktig.
På utrykninger må du bryte gjennom metall, eller bryte gjennom tre.
Du trenger forskjellig verktøy.
Når du rykker ut til en brann, -
- da er hvert verktøy viktig.
Han kunne trylle med hendene, han respekterte verktøyet sitt, jobben sin.
Brannvesenet kan ikke forlange mer. Likevel bidro han med så mye mer.
Han fikk oss til å smile.
Og det gjør han ennå, bare ved tanken på ham.
Han fikk oss til å le. Han fikk oss til å føle oss vel.
Vel fornøyd med å jobbe med hverandre.
Men det var jo likt Barney å etterlate seg noe mer håndfast også.
De flittige hendene hans lagde ting som varer.
Verktøyene han lagde har vi fremdeles på brannstasjonen.
De er sveist fast, boltet fast, de holder oss der.
Og vi bruker dem daglig. Og hver gang vi rører dem, -
- er vi takknemlige for den tiden vi fikk sammen med ham.
Takk.
Godt jobbet.